Sammendrag
Det er undersøkt om en mulig tolkning av Aristoteles’ etikk kan gi en utdypning av Kants moralfilosofi. To problemstillinger er analysert. Den ene gjelder hvordan det er meningsfullt å tolke Aristoteles’ begrep den dydige person med en moderne forståelse av psykologi. Dette fordi Aristoteles bruker den dydige person som målestokk for hvordan et menneske bør leve. Dette begrepet er derfor sentralt for å tolke hans etikk forøvrig. Den andre gjelder om det er mulig å kombinere Kants pliktetikk med elementer fra Aristoteles’ etikk. For å konkretisere problemstillingen om den dydige person, er det tatt utgangspunkt i en kritikk fra Sarah Broadie av moderne filosofer som prøver å nærme seg Aristoteles’ tekst med de samme spørsmål og begreper som brukes i metaetikken. For å undersøke hvordan noen filosofer bruker begrepet den dydige person, er det analysert utvalgte essays fra tre filosofer: John McDowell, David Charles og Bernard Williams. McDowells og Charles’ bruk av den dydige person synes å resultere i en tvetydighet, mens Williams kommer til at Aristoteles’ bruk av begrepet er inkonsistent. Min påstand er at vi kommer nærmere intensjonen i Aristoteles’ tekst ved å tolke den dydige person som et dualistisk begrep. Både en konkret fysisk dydig person tolket som et forbilde. Og en ideelt dydig person tolket som et kontrafaktisk begrep; slik vi kunne ha vært hvis vi var absolutt dydige etter Aristoteles’ definisjon.
Essensen i Kants moralfilosofi er analysert med utgangspunkt i Christine M. Korsgaards bøker The Sources of Normativity og Creating the Kingdom of Ends. Korsgaard tar utgangspunkt i humanitetsformuleringen som sier at mennesket alltid også skal betraktes som et mål i seg selv. Det er konkludert med at en dualistisk tolkning av begrepet den dydige person kan bidra med nye innsikter utover Kants humanitetsformulering fordi det peker ut over Kant og kan tolkes som en tilnærming til eksistensialfilosofien. McDowell mener at Aristoteles er partikularist, men McDowells form for partikularisme er blitt kritisert av McNaughton og Rawling. Denne kritikken er analysert og deres alternativ tykk intuisjonisme er brukt til å sammenstille en etikk med elementer fra Aristoteles og Kant.
The paper investigates whether an interpretation of Aristotle’s Nicomachean Ethics may be considered as a deepening of Kant’s moral philosophy. Two main topics are analysed. One is a meaningful interpretation of Aristotle’s concept the virtuous person (ho fronimos) based on a modern understanding of psychology. Aristotle’s used the concept the virtuous person as a measure of how a human being should live. Hence, understanding of this concept is important to understand his ethics in general. The other main topic is whether it is meaningful to combine Kant’s moral philosophy with elements from Aristotle. To concretize the problem with the virtuous person, a critique from Sarah Broadie of modern philosophers trying to interpret Aristotle’s text with the same questions and concepts as used in modern metaethics, has been evaluated. She gives the critique in the introduction to an English version of Nicomachean Ethics.
To investigate how some philosophers use the concept the virtuous person, selected essays from the following philosophers have been analysed: John McDowell, David Charles and Bernard Williams. McDowell’s and Charles’ use of the virtuous person appears to result in an ambiguity while Williams conclude that Aristotle’s use of the concept is inconsistent. Common to all these philosophers, as well as Broadie, is that they consider the virtuous person as a uniform concept. My claim is that we get closer to Aristotle’s intention by considering the virtuous person as a dualistic concept. A concrete physical virtuous person, e.g. Pericles as Aristotle used, and an ideally virtuous person considered as a contra factual concept: as we would have been if we were absolutely virtuous according to Aristotle’s definition.
The essence of Kant’s moral philosophy is analysed based on Christine M. Korsgaard’s books The Sources of Normativity and Creating the Kingdom of Ends. Korsgaard’s interpretation is based on the humanity formulation of the Categorical Imperative claiming that a human being always also must be considered as a goal in itself. My claim is that a dualistic interpretation of the virtuous person may contribute with new insights by being an approach to the existential philosophy represented by Kierkegaard and Heidegger. McDowell claims that Aristotle was a particularist. However, McDowell’s version of particularism has been criticised among others by McNaughton and Rawling. Their alternative thick intuitionism is used to indicate a normative ethics with elements from Aristotle and Kant.