Sammendrag
Hva kjennetegnet kulturen og identiteten til arbeiderne på vannkraftanlegget Nedre Vinstra i Gudbrandsdalen? I denne oppgaven analyseres spesielt deres solidaritet og maskulinitet. Undersøkelsen er kvalitativ, og bygger først og fremst på innsamlet intervjumateriale.
Arbeidsforholdene og leveforholdene på anlegget ga anleggsarbeiderne et kulturelt særpreg og fikk dem til å utvikle en særegen identitet. Anleggsarbeiderne hadde ulike arbeidsoppgaver. Noen bygde veier, bruer, boligbrakker og verksteder. Andre hadde ansvar for fliskutt til landskapsmerkingen. Men de fleste var fjellsprengere. Arbeidet måtte utføres med enkle boremaskiner, hakke, spade og trillebår. Etter hvert ble noe av dette verktøyet erstattet med trykkluftdrevne bor, kastelastemaskiner og vagger trukket av diesellokomotiver. Til tross for de nye redskapene forble anleggsarbeidet fysisk tungt og risikofylt. Arbeiderne ble ikke beskyttet av lovverket, men var i stor grad ansvarlige for sin egen sikkerhet.
På anlegget både arbeidet og bodde arbeiderne sammen. De utviklet et vennskap og et fellesskap med hverandre. Dette kollektivet la vekt på solidaritet – både anleggskarene imellom og i deres forhold til arbeidsgiveren firmaet Høyer-Ellefsen. Fellesskapet garanterte arbeiderne like rettigheter, men stilte også krav til dem. Fellesskapet la spesielt stor vekt på at de skulle være ærlige og rause overfor hverandre. Arbeiderne samlet inn penger til kolleger som ble skadet og til omkomne kollegers familie. Anleggskarene var solidariske med hverandre overfor ledelsen ved å motsatte seg overtid og avslå tilbud om forfremmelse til formenn. En gang la arbeiderne på samtlige av anleggets innslag ned arbeidet for å protestere mot lønna. De som brøt med fellesskapets normer for likhet, risikerte å bli utestengt fra det. Det kunne for eksempel være en anleggskar som ble formann.
Anleggsarbeiderne var opptatt av å framstå som skikkelige mannfolk. Dette kom blant annet til uttrykk i deres risikotaking i arbeidet, i deres råbarkede ordbruk, i deres bagatellisering av fysiske smerter og i deres undertrykking av egne følelser.
I forkant av anleggets oppstart var bygdefolket i Nord-Fron svært skeptiske til arbeiderne som skulle komme til bygda. Deres fordommer mot anleggsfolk ble imidlertid endret i løpet av anleggsperioden. Dette kan ses i sammenheng med at mange av anleggskarene selv var frøninger, men kan også tolkes som et uttrykk for at de framsto bedre enn sitt rykte.