Sammendrag
Mindretallsregjeringene har vært gjenstand for mye debatt de siste årene, og mye av argumentasjonen går på at svake mindretallsregjeringer har ført til en uheldig maktforskyvning i forholdet mellom Storting og regjering, der den førstnevnte har fått for mye makt og detaljstyrer i saker som tradisjonelt har ligget under regjeringen. En av mine målsetninger i oppgaven vil være å påvise den påståtte maktforskyvning mellom Storting og regjering. For at dette skal la seg gjøre, må spørsmålet om makt diskuteres. Selv etter den begrepsmessige avklaring av maktbegrepet er måling av makt problematisk. I tillegg må årsakene til den eventuelle maktforskyvning fremlegges. Av forskjellige årsaker er det empiriske materialet ikke av en slik karakter at innflytelse uten videre lar seg fastslå. I litteraturen er imidlertid flere mulige årsaker lansert og diskutert. Den langvarige situasjonen med mindretallsregjeringer i Norge er kanskje den forklaringsfaktoren som har vært hyppigst benyttet. I 1990 årene ble det også populært å bedrive såkalt symbolpolitikk, en form for markeringspolitikk, fra politikernes side. Konsekvensene var at all form for Stortingsaktivitet rettet mot regjeringen økte. Disse to forklaringsfaktorene er sågar ikke gjensidig utelukkende. Selv om det altså er forespeilet flere årsaker til maktendringene, ønsker jeg her å ha hovedfokuset på endringsaktiviteten Stortinget utøver i fremlegg av regjeringens lovsaker som en indikator på variasjoner i maktforholdet. Årsaken til at dette kan være interessant skyldes simpelthen at mange, det være seg forskere, politikere eller media, fra tid til annen fristes til å tolke endringsaktiviteten som en klar indikator på variasjoner i maktforholdet mellom Storting og regjering. Det er min ambisjon å teste holdbarheten i en slik påstand. Spørsmålet vil besvares i den grad datamaterialet gjør det mulig. Problemstillingen består av tre deler:
De siste årene synes regjeringens lovforslag i større grad enn tidligere å bli endret under stortingsbehandlingen.
1) Er dette riktig?
2) Er omfanget av endring under stortingsbehandlingen en gjenspeiling av maktforholdet mellom Storting og regjering?
3) Har omfanget av endring under stortingsbehandlingen bakgrunn i de folkevalgtes kapasitet til å utforme selvstendige alternativer?
De tre delene trenger litt nærmere utdyping. Den første delen er beskrivende og besvarer i hvilken grad påstanden om stadige økninger i endringer av regjeringens lovforslag har rot i virkeligheten og er korrekt. Den andre delen av problemstillingen er en teoretisk drøfting av maktspørsmålet. Jeg nevnte innledningsvis at Stortingets aktivitet overfor utøvende myndighet har økt i forhold til tidligere. De folkevalgte har de siste årene blitt stadig mer synlige i den politiske prosessen. Dette har gitt seg forholdsvis store utslag i Stortingets aktivitet overfor utøvende myndighet. Det er grunnleggende innen en institusjonell forståelse at organisasjons- og arbeidsformene i Stortinget påvirker de beslutninger som treffes, og samtidig har betydning for Stortingets rolle i forhold til regjeringen og i samfunnslivet generelt. Hva skyldes denne nye iveren etter å markere seg? Er dette kun et resultat av bevisste politiske valg om at dette er den nye måten å drive politikk på i tråd med den tiden vi lever i? Eller har dette vært et langsiktig og inderlig ønske fra politikernes side som det først nå har vært mulig å realisere på grunn av de kapasitetsmessige forbedringer som har kommet stortingspolitikerne til del? Tredje og siste del av problemstillingen fremstår derfor mer som en årsaksanalyse.