Sammendrag
Denne oppgaven tar for seg utdanningens betydning for nye politiske skillelinjer i Norge. Problemstillingen lyder som følger:
”Er nyere holdningsdimensjoner i norsk politikk koblet til utdanningsnivå på en slik måte, og i en slik grad, at det utgjør en egen skillelinje?”
Bakgrunnen for problemstillingen er makrososiale utviklingstrekk i løpet av det siste halve århundret, blant annet preget av økt velstandsnivå og en eksplosjon i utdanningsnivået over hele den vestlige verden. Slike prosesser har vært medvirkende til endringer i velgeratferden, fra et svært stabilt mønster basert på historiske skillelinjer, til større grad av uforutsigbarhet. I den forbindelse har det vært etterlyst studier som fremhever utdanning som en viktig forklaringsvariabel på tvers av klassiske sosioøkonomiske faktorer.
Oppgaven har en empirisk og teoretisk tilnærming, der diskusjon rundt skillelinjebegrepet er sentralt. Analytisk baserer den seg på skillelinjemodellens tre elementer: Det empiriske (bakgrunnsvariabler), det normative (holdningsdimensjoner) og det institusjonelle (partivalg) elementet. De empiriske analysene tar for seg de parvise sammenhengene mellom disse elementene, før de kobles sammen i en avsluttende analyse. Hovedfunnet er at vi har en ny skillelinje. Denne er forankret i utdanningsnivå, via plassering på innvandring-solidaritet-dimensjonen, og får sitt institusjonelle uttrykk gjennom stemmegivning på SV og Venstre (høy utdanning og liberale holdninger til innvandring) og FrP (lav utdanning og restriktive holdninger). I den teoretiske diskusjonen påpekes det imidlertid at det kan stilles spørsmålstegn ved om nye skillelinjer kan betraktes som analoge til ”klassiske” skillelinjer (jfr. Lipset-Rokkan-tradisjonen), og at det er uklart i hvilken grad strukturelle forankringer er sentrale for konstitueringen av skillelinjene.
Hele analysen baserer seg på datamateriale fra Valgundersøkelsene i perioden 1989-2005.