Abstract
I denne masteroppgaven sammenlignes tre romaner: Amalie Skrams Professor Hieronimus (1895), Sylvia Plaths The Bell Jar (1963) og Beate Grimsruds En dåre fri (2010). Disse romanene har alle kvinnelige hovedpersoner som sliter med psykiske problemer: De er deprimerte og har selvmordstanker. Alle tre stifter bekjentskap med psykiatrien. Handlingene spenner over et tidsrom på 115 år og utspiller seg i tre land. I analysen rettes oppmerksomheten spesielt mot hovedpersonenes møte med psykiatrien som samfunnsinstitusjon: legene, asylet, pleierne, frihetsberøvelsen, tvangen og tryggheten. Dermed kan oppgaven, på sitt begrensede empiriske grunnlag, peke på noen tydelige utviklingstrekk i psykiatrien de siste hundre årene. Undersøkelsen som foretas, er likevel ikke historisk, men litteraturvitenskapelig: Den tar for seg kompleksiteten og tvetydigheten i romanene. I sentrum for analysen står relasjonen mellom pasient og behandler, og hvordan den endrer seg i løpet av romanhandlingen. Dessuten tematiseres det problematiske forholdet mellom forfatter og hovedperson: Alle romanene har vært lest selvbiografisk. Fortellingene til Amalie Skram og Sylvia Plath er basert på forfatternes egne erfaringer fra psykiatrien, mens Beate Grimsruds tilfelle ikke er like opplagt. Oppgaven tolker ikke romanene selvbiografisk, men forfatterbiografiene kan likevel si noe om psykiatrien generelt på den aktuelle tiden, og slik berike analysen. Uansett har alle romanene upålitelige fortellere, enten det dreier seg om subjektive førstepersonsfortellere eller tredjepersonsfortellere som stiller seg så tett på hovedpersonen, at det virker som om det bare er dennes tanker og følelser som gjengis. Slike fortellere kan gjengi det de ønsker, og skjule det de ikke vil fortelle. I tillegg er to av fortellerne psykiatriske pasienter, noe som svekker troverdigheten deres ytterligere.